Moše ben Majmon

O  ŽIVOTOSPRÁVĚ

Fí tadbír as-sihhá, Hanhagat ha-brijut

přeloženo z arabštiny po důkladném porovnání s hebrejskými a latinskými verzemi

The American Philosophical society, Philadelphia, červenec 1964
(překladatelé: Ariel Bar-Sela, Hebbel E. Hoff, Elias Faris)

český pracovní překlad pořízen z hebrejštiny (1. kapitola) a z angličtiny (2. – 4. kapitola)

Pojednání zaslané králi al-Afdalovi, synu Saladinovu, týkající se zdravé životosprávy.

Ve jménu Boha slitovného a milosrdného

	Příkaz královské Výsosti al-Afdala, kéž jej Bůh vyvýší a ochraňuje, zastihl jeho oddaného služebníka Músu ibn Ubajd Alláh, Izraelitu z Córdoby. V dopise předaném rukou poslovou je tento služebník žádán, aby se vyjádřil k životosprávě vhodné pro léčbu nemocí, jež se objevily u našeho pána, kéž Bůh jeho Výsost takových nemocí uchrání a kéž jej mír a klid navždy provázejí. Posel, který přinesl povýšenou žádost, oznámil, že si náš pán stěžuje na suchost stolice, která působí často takové bolesti, že se vyprázdnění rovná velkému úsilí. Vzpomenul také občasnou melancholii, skličující myšlenky, touhu po samotě a předtuchu smrti. Přídavkem k tomu rovněž špatné trávení a téměř stále oslabené zažívání. Toto vše vzpomenul.
	Jeho služebník se proto rozhodl rozdělit toto pojednání do čtyř kapitol.
	První kapitola v krátkosti pojedná o životosprávě, jak je vhodná pro každého člověka.
	Druhá kapitola bude věnována životosprávě pro nemocné, když lékař není k zastižení, anebo když lékař, který je nablízku, není spolehlivý a jeho znalostem se nedá věřit.
	Třetí kapitola se bude konkrétně věnovat životosprávě pro našeho pána v souvislosti se symptomy, na které si stěžuje.
	Čtvrtá kapitola bude složena z oddílů ve formě rad, které jsou užitečné obecně i konkrétně pro zdravé i nemocné na kterémkoli místě a v kterékoli době.
	Nechť nikdo ve špatném neposuzuje toto pojednání ani vše, co jsme již sepsali proto, že jsme některé z námětů už zmínili v dřívějších spisech. Vždyť každá taková práce byla sepsána na žádost jednotlivce a ne jako příručka, jejímž záměrem by byla výuka lékařského umění.
	Snažně prosím Boha, aby to, co je správné, bylo korunováno úspěchem.

KAPITOLA  PRVNÍ

Stručně o životosprávě obecně, jak je vhodná pro každého.

	Naším záměrem v této kapitole je popsat snadno dodržovatelná pravidla, která jsou velmi cenná při zachování správné životosprávy. Jsou to obecná doporučení slavných lékařů. Mezi nimi se nachází výrok Hippokratův o tom, že zachování zdraví spočívá ve vzdání se přejídání a zanechání přehnané námahy. Uvažuj nad tím, jak Hippokratés ve dvou rčeních shrnuje celou životosprávu: člověk by se neměl přejídat a neměl by zanedbávat fyzická cvičení. To proto, že přejídání, to znamená jezení až do té míry, že mizí chuť k jídlu a objevuje se zošklivění si potravy, si vyžaduje, aby se žaludek zcela zaplnil a začal se roztahovat. Začíná-li se nějaký orgán roztahovat, jaho vazby (s ostatními orgány) jsou oslabené a jeho síla se přirozeně ztrácí. Žaludek nebude vůbec dobře trávit potravu; objeví se netečnost, nedostatečná síla pohybu a těžkost z jídla. A o to více, když je přemíra jídla zapita vodou. To si přejídání nutně vyžaduje, protože žaludku nebude tak těžko, když voda jídlo nadlehčí.
	Při takovém počínání se nutně objeví jedna ze dvou těžkostí. Buď „zničené“ trávení – zcela zkažené zapříčiňuje smrt, částěčně zkažené omenocnění – anebo poruchy trávení. Povaha poruchy trávení se velmi liší podle toho, jaké druhy potravy člověk jí, jaký je jeho temperament a jaká je (přirozená) náchylnost jeho orgánů k nemocem. Je-li jídlo v žaludku nedostatečně ztráveno, i jeho druhé trávení v játrech musí být nutně špatné a třetí trávení, které probíhá ve všech orgánech, je očividně nejhorší. Toto je příčina všech možných druhů nemocí. Galén to řekl těmito slovy: ten, kdo se chce vyhnout všem nemocem, by se měl vyvarovat špatného trávení a neměl by se hned po jídle hýbat. Kvůli tomuto velkému nebezpečí všichni lékaři varovali před přejídáním. Přikazovali přestat jíst ještě v okamžiku, kdy má člověk na jídlo chuť, totiž před tím, než se (jeho chuť) vytratí a bedlivě nabádali k tomu, aby žaludek nebyl roztahován a přeplňován.
	Všichni lékaři se shodují na tom, že je méně škodlivé vzít si menší porci jídla nevalné kvality než se přejíst dobrými a zdravými pokrmy. Je to proto, že jestliže se člověk nají nepříliš kvalitního jídla a nepřejí se jím, je dobře ztráveno a vnitřnosti si z něj vezmou vše potřebné. Vylučovací schopnost se posilní a vypudí všechny špatné zbytky a k žádnému poškození organismu nedojde a když, tak to není vážné. Avšak v případě přejezení, a to i správně připraveným chlebem, lahodným to pokrmem, a chutným masem, trávení nebude vůbec probíhat správně. Již jsme vzpomněli, jaká je toho příčina.
	Lékaři proto, aby ochránili pacienty před přejídáním, jim doporučovali nejíst mnoho chodů a každé jídlo omezit pouze na chod jeden. Tak nikdo nebude jíst příliš a jeho touha po jídle ustane ještě před přejezením. Tak se také člověk uchrání různých způsobů trávení, neboť každé jídlo se tráví jinak, podle své povahy.
	Názor služebníka ohledně určení množství jídla pro každého, kdo si přeje zachovat zdraví, je tento: v teplotně mírném období se má jíst takové množství, které neroztahuje žaludek, ani ho nazatěžuje a nezabraňuje trávení. Když je zřejmé, že tato míra je dobrá, to znamená, že si člověk jídlo zvolil (přiměřeně) své povaze, ono pak nepodněcuje škodlivé říhání ani nadýmání, nevyvolává žízeň, ale člověku je příjemně, jeho stolice je lehká, spojitá a spíše měkká, pak je to ta pravá míra, kterou je radno zachovávat.
	Jakmile se oteplí, měli bychom zmenšit příjem potravy, protože v létě je zažívání oslabeno rozptýlením přirozeného tepla. Když se ochladí, měli bychom jíst více. V zimě je zažívání dobré, protože přirozené teplo vzrůstá uvnitř těla. To je dáno tím, že se póry stahují a nedochází k přesycení.
	Služebník tvrdí, že kdyby se člověk sám k sobě choval tak, jako se chová ke zvířeti, na němž jezdí, ušetřil by si mnoho neduhů. To znamená, že nenajdeš nikoho, kdo by zvířeti dával píci, jak ho napadne, ale každý mu raději odměřuje dávku krmiva podle jeho potřeby. Sám ale zatím jí neuváženě, bez míry. Nadto také každý zvažuje, jak moc je jeho zvíře v pohybu a cvičí je, aby nebylo stále na nohou a neuštvalo se. Sám ale toto pro sebe nedělá, ani řádně neprocvičuje své tělo. To je totiž úhelným kamenem zachování zdraví a zbavení se většiny nemocí.
	Mnohem dříve než my Hippokratés tvrdil, že udržení si zdraví závisí na nepřehánění tělesných cvičení. Nic nemůže nahradit tělesná cvičení, protože při nich přirozené teplo rychle vzrůstá a přebytky jsou jím z těla vylučovány. Když jsme ale v klidu, plamen přirozeného tepla se ztiší a přebytky z potravy zůstávají v těle, a to dokonce i když je jídlo velmi kvalitní a jeho množství je přiměřené. Cvičení zbavuje bolesti, kterou způsobují špatné stravovací návyky, jež mnozí zachovávají.
	Ne každý pohyb nazývají lékaři cvičením. Za cvičení označují mocný a rychlý pohyb či propojení těchto dvou. To znamená energický pohyb, při kterém se změní dýchání tak, že se člověk až zadýchá. Vše, co přesahuje tuto míru, je přehnané úsilí, to znamená, že každé velmi namáhavé cvičení je přehnaným úsilím. I když ne každý je schopen podstoupit velké úsilí, a ani to nepotřebuje, je velká námaha v udržování zdraví nicméně lepší než necvičit vůbec. Je radno cvičit s prázdným žaludkem a pouze po vyloučení zbytků, to je moči a výkalů. Ani by nikdo neměl cvičit ve velkém horku, ani ve velké zimě. Nejlepší čas ke cvičení je brzy ráno po probuzení a poté, co se člověk vyprázdní, jak jsme již vzpomněli.
	Mezi Galénovými výroky týkajícími se správné životosprávy se nachází tento: každý pohyb před jídlem je dobrý, ale jakýkoli pohyb po jídle je zcela škodlivý. Měl bys vědět, že veškerý pohyb uskutečněný po požití potravy je veskrze bolestivý. Tím mám na mysli: žádná přespříliš prudká hnutí, žádný pohlavní styk, žádná koupel. Tyto činnosti mohou ublížit zvláště těm, jejichž žíly jsou od přírody úzké a slabé. Jim hrozí velké nebezpečí. Dovoleno však je po jídle se maličko projít od jednoho konce místnosti na druhý, aby jídlo postoupilo až na dno žaludku a zůstalo tam až do ztrávení. Spánek trávení napomáhá a zvláště těm, kdo jsou během dne zvyklí si pospat.
	Jedním z pravidel správné životosprávy je nejíst jedno jídlo za druhým. A dalším, jíst teprve až máme opravdu hlad, když je žaludek prázdný a když se nám v ústech sbíhají sliny. To je potom skutečný hlad a to je ten pravý čas, kdy je jídlo prospěšné. Člověk by měl pít vodu, až když má opravdu žízeň. Zda má skutečný hlad či žízeň pozná takto: měl by chvíli posečkat, až škodlivá šťáva začne dráždit ústí žaludku. Jestliže tento pocit pomine, neměl by si nic brát k jídlu, ale jestliže jsou hlad či žízeň stále větší, pak bychom teprve měli jíst či pít. Pít vodu hned po jídle je škodlivé, protože se tím kazí zažívání, avšak ne u těch, kdo jsou na to zvyklí. Během jídla a těsně po něm bychom neměli nic pít s výjimkou čisté chladné vody. Neměla by být s ničím smíšena.
	Dalším z pravidel správné životosprávy je žádným způsobem nezadržovat přebytky v těle. Spíše, když člověk pocítí potřebu se vyprázdnit, měl by si s tím pospíšit.
	Není vhodné jíst, brát koupel, souložit, spát či cvičit předtím, než se člověk o sebe postará a než se pokusí se vyprázdnit. Následováním těchto pěti doporučení by se o sebe člověk také mohl starat.
	Dalším z pravidel správné životosprávy je věnování pozornosti kvalitě jídel. To je velmi rozsáhlé téma, jež si žádá znalosti povahy všech jídel i všech jejich jednotlivých druhů. Lékaři již k této otázce sepsali mnoho knih a správně učinili, neboť toto téma je velmi závažné. Vezma v úvahu záměr tohoto pojednání a potraviny, které běžně a v hojné míře užíváme, rád bych zde podal několik obecně užitečných rad.
	Jednou z nich je poučení, že ten, kdo si chce zachovat své zdraví, by měl jíst jen kvalitní jídla. Jsou jimi: pšeničný, správně připravený chléb, maso z jedno či dvouleté ovce, kuřecí maso, maso koroptve, tetřeva, hrdličky a žloutek ze slepičích vajec. Správně připraveným chlebem rozumím takový, který je upečen ze zcela zralé pšenice. Ta má být zbavena nadbytečné vlhkosti a nesmí se u ní projevit žádný kaz způsobený přezráním nebo časem vůbec. Chléb by měl být připraven z hrubé mouky. To znamená, že zrno by se nemělo zbavovat slupky a ani bychom pšenici neměli zbavovat otrub prosíváním. (Těsto) by mělo být řádně vykynuté a jemně osolené. Musí být také řádně prohněteno a pečeno v peci. Toto je chléb, který je podle lékařů správně připraven; je nejlepší ze všech potravin.
	Měl bys vědět, že vše, co je z pšenice připraveno – kromě tohoto chleba – není vůbec dobré. Právě naopak, z pšenice se zhotovují velmi nekvalitní poživatiny jako je nekvašený chléb, těsto vařené ve vodě, tedy nudle a jiné těstoviny – ty Peršané nazývají tutmádž -, a dále mouka, co se z ní vaří krupičná a ovesná kaše, těsto, které se peče jako palačinky, a chléb, který je zaděláván v olivovém anebo v jakémkoli jiném oleji. Všechny tyto potraviny jsou člověku velmi škodlivé. A stejně tak bílý chléb, chléb z hrubé pšeničné mouky a harísa  nejsou dobré poživatiny. Ačkoli, jakmile už jsou ztráveny, jsou dobré. Tyto pokrmy si totiž vyžadují velmi silný žaludek a jenom tehdy skutečně vhodně a dostatečně vyživují.
	Masa, která jsme vzpomněli, nejsou všechna stejné povahy a nedoporučuje se je jíst ve stejné míře. Nejlepší maso z dobytka je skopové, tedy maso těch ovcí, které se pásly na kopcovitých pastvinách, jsou staré jedno nebo dvě léta a jsou jen málo tučné. Z jejich masa je nejlepší přední část a ta, která je nejblíže u kosti. Vše, co se nachází v krajině břišní, je špatné. Každý tuk je špatný; způsobuje přeplnění žaludku, kazí zažívání, potlačuje chuť k jídlu a tvoří se z něj hlen. A stejně tak hlava jakéhokoli zvířete obsahuje více škodlivin než ostatní části jeho těla. Končetiny zvířat, mám na mysli přední a zadní nohy, jsou zbaveny nevhodných přebytků a jejich výživná hodnota není zlá. Jehněčí maso má v sobě hodně škodlivých zbytků, a proto není vhodné. Ale maso jehněčích mláďat, která ještě sají mléko, je velmi výživné a je rychle ztráveno. Drůbeží maso obecně je lehčí než maso hovězího dobytka a je rychleji tráveno. Nejlepší drůbeží masa jsme již vyjmenovali.
	Čerstvě nadojené mléko je dobrou poživatinou pro ty, kterým nekysne v žaludku, nezpůsobuje plynatost a nenapíná bedra. Může se do něj přidat troška medu a špetka soli, tak jak to doporučoval Galén, aby se v žaludku nesráželo. Nejlepší mléko je mléko nejlehčí, takové je třeba mléko kozí. I mléko velbloudice  je dobré.
	Vše, co se z mléka zhotovuje nebo se s ním mísí, je velmi špatné, to znamená, co se připravuje srážením, mícháním a cezením. A stejně tak vše, co je vařeno s mlékem anebo v mléce, není kvalitní strava. Co se sýrů týče, je to velmi špatná a těžká poživatina, s výjimkou sýrů čerstvých, bílé barvy, nasládlé chuti a obsahujících málo tuku. Galén tvrdí, že výživná hodnota sýra je dobrá a chválí ho, ale sýry obecně jsou velmi nevhodné k jídlu a zvláště sýry uleželé a tučné. Másla a pročištěná másla jsou naopak vhodná a může je jíst každý.
	Včelí med je dobrou poživatinou zvláště pro staré lidi, není ale moc vhodný pro mladé a zvláště pro ty, kdo mají horkou povahu, protože se mění na žlutou žluč.
	Většina ryb je velmi špatnou potravou, a to zvláště pro lidi starší a pro ty, kdo mají vlhkou povahu. K nejméně vhodným patří ryby velmi objemné, slané, ty, které se zdržují v nečistých vodách a ty, které jsou velmi tučné a lepkavé. Ale rybky malé, bílé a křehkého masa, nasládlé chuti, ty, které žijí v moři nebo tekoucí vodě, jako například sardinky nebo placky, nejsou k výživě nevhodné. Nicméně bychom se jich měli vyvarovat.
	Všichni lékaři vědí, že nejlepší potravou je ta, kterou islám zakazuje. Zahrnuje v sobě vynikající vlastnosti všech potravin, protože vyživuje dobře, v dostatečné míře a šetrně. Je rychle trávena a zároveň sama napomáhá trávení, vyměšuje přebytky póry (z těla ven) a vypuzuje moč a pot. Kromě těchto má i další přednosti a výhody, které už lékaři vyjmenovali. Avšak vést řeč o tom, co není povoleno, je zbytečné, a proto zde z hlediska správné životosprávy nebudeme uvádět ani její různé druhy ani způsob jejího trávení.
	Mezi zeleninu, která obecně každému škodí, patří česnek, cibule, pór, ředkvičky, zelí a šípky; je velmi nevhodná pro každého, kdo si přeje zachování svého zdraví. Okurky a dýně jsou méně škodlivé. Co se žlutého melounu týče, když se jí ráno na lačný žaludek a v žaludku není přítomna žádná škodlivá šťáva a ani jeho teplota není nepřiměřená, pak bude dobře ztráven. Ochladí tělo, vypudí moč, pročistí žíly a zbaví je toho, co je v nich (usazeno). V takovém případě tato poživatina není škodlivá. Vzpomenul jsem to jen proto, že lidé jedí příliš mnoho žlutých melounů.
	O ovoci by se mělo vědět, že vše, co roste na stromech, je obecně velmi špatnou poživatinou pro každého. Nadto, některé je mnohem nebezpečnější (než jiné). Mezi těmito jsou skutečně velmi nevhodné k jídlu karob, plody loty a azarolus, méně nevhodné, skoro až dobré jsou fíky a hrozny. Galén tvrdí, že fíky a hrozny jsou jakoby princové mezi ostatním ovocem, a že jsou proto málo nebezpečné. Nicméně se na jejich konzumaci vztahuje omezení, které platí pro všechno ovoce. Nechť nikdo nezaměňuje můj názor na to, že všechno ovoce rostoucí na stromech je špatnou potravou, s názorem, že konzervované ovoce, sirupy a ovocné cukroví jsou při některých nemocech prospěšné. Potrava má totiž jinou hodnotu, je-li určena k (běžnému) jídlu anebo, je-li chápána jako lék. To je srozumitelné každému, kdo se vyzná v lékařském umění.
	Od Galéna se nám dochovalo tvrzení v podobě předpisu, ve kterém při Bohu přísahá, že je to to nejpodstatnější, a sice zákaz jíst ovoce. Tvrdí, že každý rok trpěl horečkami, až do té doby, co mu otec zcela zakázal jíst ovoce. Ten rok už horečku nedostal. I nadále se ovoci vyhýbal a přísahá, že od té doby, až do chvíle, kdy napsal toto prohlášení, už horečku neměl, krom těch, které trvají jen krátce. Je pravdou, co říká, neboť letní ovoce způsobuje horečku. Proti tomuto tvrzení nikterak nehovoří ta skutečnost, že mnoho lidí ovoce jí a horečku nemá. Neboť zvyk a odlišnosti ve vrozených náchylnostech mají svá vlastní pravidla. Kdyby nějaký Ind pojedl správně připravený chléb a skopové, stejně by onemocněl. A rovněž, kdyby někdo z nás jedl stále tolik rýže, jak to mají ve zvyku Indové, nutně by mu bylo nevolno. Avšak záměrem tohoto pojednání není objasnění takovýchto důvodů. Chce spíše objasnit, že ovoce obecně je špatné a že každý by se ho měl vyvarovat.
	V žádném případě by se (ovoce) nemělo jíst zároveň s jiným jídlem. Před jídlem si můžeme vzít něco málo z toho ovoce, jež pročišťuje, jako jsou švestky, hrozny a fíky a poté bychom neměli jíst až do té doby, než z žaludku odejdou. Ovoce, které žaludek ucpává, jako jsou kdoule a hrušky, je dobré si vzít až po jídle, ale jenom v malé míře tak, aby žaludek posílilo.
	Tak jako nejlepší z ovoce jsou hrozny a fíky, nejhorší jsou broskve a meruňky. Žaludek tyto dva druhy ovoce v žádném případě nedokáže dobře ztrávit a přebytky z jejich šťáv nutně zůstanou smíchány v žilách s krví a budou rozpalovat. Toto je hlavní příčina původu horečky ze zahnívání.
	Ale suché plody jako jsou rozinky, sušené fíky, jádra mandlí a pistácie nejsou špatné. Doporučuje se pojíst jich několik po jídle, zvláště rozinek a pistácií, protože velmi prospívají játrům. Jak už řekl Galén, ve zdraví jater spočívá zdraví celého organismu. Rovněž je dobré vzít si po jídle něco sladkostí, aby žaludek potravu zadržel a (náležitě) ji ztrávil.
	Toto jsem chtěl zmínit v této kapitole. K mému záměru to postačuje.

KAPITOLA  DRUHÁ

Obecně o životosprávě pro nemocné, když lékař není nablízku, anebo když znalosti přítomného lékaře nejsou důvěryhodné.

	Učenci již dávno pozorovali, že lékařské umění je nejvíce potřebné (právě) pro lidi žijící ve městech, která oplývají hojností potravy. Ti se totiž nemohou bez lékaře v žádném případě ani na chvíli obejít. Proto lékařské umění sestává ze tří nauk. První z nich a nejvznešenější je nauka o životosprávě pro zdravého člověka, to znamená nauka o udržení si zdraví. Druhou je nauka o životosprávě pro nemocné, to je umění, jak navrátit ztracené zdraví. Je známá pod názvem léčitelské umění. Třetí je pak nauka, kterou Galén nazývá oživení. To je nauka o životosprávě pro ty, kdo nejsou ani zcela zdrávi ani nemocni; tedy životospráva pro konvalescenty a lidi staré.
	Je tedy zřejmé. Že člověk potřebuje radu a pomoc lékaře stále a za všech okolností. Nicméně, potřeba lékaře v době nemoci je mnohem nutnější a jeho nepřítomnost v tomto čase mnohem nebezpečnější. Přesto se lidé domnívají, že lékaře je potřeba pouze v době nemoci, a jindy ne. Přitom se často stává, že člověk onemocní na cestách anebo ve městě, kde není lékař, anebo tam, kde se sice lékař nachází, ale jeho znalosti jsou nedůvěryhodné. Proto služebník považuje za vhodné podat zde několik rad, jak se zachovat v takovém případě.
	S ohledem na toto pravím, že už Galén nám vysvětlil, že všichni dávní Řekové, když se setkali s nemocí, jež pro ně byla nesrozumitelná a záhadná, nepřistoupili k její léčbě. Ponechali raději nemocného působení přírody, neboť ona postačuje v léčení nemocí. I Hippokratés mnohočetně ve svých knihách chválí přírodu a uvádí, že ona sama svým důvtipem a bystrostí napraví vše, co je potřeba. Příroda při léčbě neduhů nic nevyžaduje a lékaře je potřeba jen proto, aby jí napomohl a následoval její cesty.
	Al-Rází v jednom ze svých znamenitých pojednáních napsal, že je-li nemoc silnější než pacient, neexistuje naděje na záchranu a lékař k ničemu neposlouží. Ani v případě, že pacient je silnější než nemoc, není lékaře zapotřebí, neboť příroda jej vyléčí sama. Avšak, jsou-li síla nemoci a síla pacienta vyrovnány, pak je potřeba lékaře, aby napomohl pacientovi. To je možné pouze tehdy, když je lékař dobře připraven a ví, v čem přispět, jak přírodě napomoci a jak odstranit to, co jí brání (v působení). Mnoho lékařů se v tomto ohledu mýlí a domnívají se, že napomáhají síle pacienta a přitom jí škodí, brání a matou její působení. Proto Aristotelés ve své knize O vnímání a vnímaném uvádí, že mnoho lidí umírá na špatné léčení, to znamená proto, že lékaři nedostatečně rozumí přírodě. V této souvislosti lékaři chápou přírodu jako onu sílu, která vládne živým bytostem. Její existence a pravost jejích projevů byly prokázány v knihách moudrosti dávných autorů. To proto si panovníci drží mnoho lékařů a vybírají si z jejich středu ty, kteří jsou obdařeni moudrostí a kteří mají mnoho zkušeností, aby se tak, majíce tyto odborníky pohromadě, vyvarovali omylů (při léčbě).
	Z výše uvedeného je zřejmé, že je vhodnější ponechat pacienta vlivu přírody v případě, kdy zkušený lékař není nablízku. Ponechat člověka působení přírody znamená nedávat mu žádné jiné léky než ty, které běžně užívají lidé zdraví, a také nezakázat mu zcela jíst. Když má člověk žízeň, měl by pít a když má hlad, měl by jíst, a to kdykoli, i mimo obvyklého času k jídlu a pití. (V době nemoci) by měl jíst tu nejlehčí stravu, na kterou je zvyklý. Člověk by měl vědět, že i když je léčen vyhlášeným lékařem, anebo i několika, neměl by se jim zcela podrobit a neměl by brát velmi silné medikamenty. Silné léky ať bere pouze na radu důvěryhodného lékaře, jehož znalosti byly ověřeny a jehož zkušenosti prokázaly jeho kvality. V opačném případě by měl nemocný člověk brát pouze slabé léky.
	Měl bych říci, které léky (a léčebné procesy) jsou silné. Jsou to tedy: takové pouštění žilou, při kterém odchází mnoho krve; vyprázdnění (žaludku) za použití silných projímadel jako jsou dužina kolokvinty a mahmúda ; vyprázdnění (žaludku) silnými prostředky, které způsobují zvracení jako jsou čemeřice a strychnínové semeno; silné klystýry, které obsahují dřeň kolokvinty a sagapenum; kastoreum a jemu podobné prostředky; naprosté vyvarování se potravy a zakázání nemocnému cokoli jíst; zakázání nemocnému pít vodu a nechat ho žíznit; pití takových lektvarů, které se zkládají z mnoha komponentů jako jsou theriaka – mitridatik, teodoretik a jim podobné. Všechny tyto vzpomenuté prostředky jsou velmi silné léky a člověk by je měl užívat pouze na radu lékaře, jehož znalosti jsou vskutku na výši. Neboť všechny tyto léky, jestliže jsou správně nadávkovány, nemocného vyléčí buď okamžitě či ve velmi krátkém čase, anebo jej zachrání před smrtí. Ale jestliže se překročí jejich míra, okamžitě zabíjí, anebo způsobují takové nemoci, které v konečném důsledku vedou ke smrti. Proto bychom si na ně měli dávat velký pozor.
	Co se slabých léků týče, jsou to: pouštění žilou naříznutím (žil) na nohou a v horní části těla; odlehčení břichu dvěma manami, švestkami, třešněmi, fialkami, jemným sirupem z růží; a přípravky těmto podobnými; dávidlo z ječmenného odvaru nebo oxymelu, ředkviček, semene orachu, kořenů melounu a podobnými poživatinami; slabé klystýry jako je vstříknutí ječmenné kaše nebo odvaru z otrub, aquamelu či čistého oleje a podobných přípravků; odlehčení potravy běžnými nápoji připravenými z cukru, medu nebo sladu, ječmenného kašku,  namočenou chlebovou střídou či kousky chleba s masovou polévkou pro nemocné; léčba zdravými poživatinami, to znamená takovými potravinami, které běžně jí zdraví lidé, jako jsou sirupy – z oxymelu, růží, citronu, fialek – a jim podobné; také zavařeniny ze stejného základu, tedy zavařeniny z růží, fialek, myrobalanů a jim podobné; užívání odvarů z lehkých a bezpečných léků jako jsou lékořice, dívčí vlasy (adiantum capillus-veneris), volí jazyk, semena čekanky, citronová kůra, mořský dub (eringium martimum), kořínky asparagusu, kůra kořene čekanky, fenykl, petržel, semínka dýně, semínka portulaca oleracey, semínka okurek, melounu, stonek ibišku a jeho semena a tak podobně; tresti z ovoce, semen a květin, které jsou vhodné pro zdravého člověka a odvary z tamarindovníku indického. Všechny vzpomenuté přípravky jsou slabými léky. Jestliže jsou užívány přiměřeně, jsou k užitku a léčí slabé nemoci. Mohou také včas vyléčit nemoci závažné. Jestliže se překročí jejich míra, nezabíjejí, ani nepůsobí vážné poškození organismu. Vidíš tedy, že se většina lékařů při hledání jistoty  (v léčbě) uchyluje k těmto lékům.
Léky jako jsou hiera, agar, turpeth a jim podobné, a také ty jako cassia fistula, které se používají k vyprázdnění (žaludku a střev), nejsou ani slabé ani silné. Nepatří ani k velmi silným projímadlům, ani to nejsou slabé léky. Cassia fistula, i když může způsobit bolesti a často také křeče, je nicméně velmi účinná. Stejně tak agar, i když je účinným projímadlem, může způsobit vážná poškození ostrostí a silou pročištění, kdykoli potřebujeme zvlhčit ať už celé tělo nebo jen některý z jeho údů. A rovněž, bolesti způsobené hierou a itrífalem, když jsou brány při horečce, jsou ve většině případů značné.
Zmínili jsme již, že je třeba mít se na pozoru před theriaky a brát je výlučně na radu vynikajícího lékaře. To ovšem platí jen pro nemocné. Co se zdravých lidí týče, bylo již řečeno, že je v souladu se zdravou životosprávou brát theriaka jedenkrát za deset dní. Tak se na tom shodli lékaři. Avšak v zásadách medicíny neexistuje princip, který by byl absolutně platný. Ke všem přijatým doktrínám existují nutně výhrady. Tak je tomu i v případě požívání theriak zdravými lidmi jedenkrát každých deset dní. Tyto léky by neměli užívat lidé horké nátury ani ti, v jejichž žaludcích zůstávají škodlivé šťávy jakéhokoli druhu. Theriaka by se také neměla brát v čase velkých veder. Ke tvrzení, že pro zdravou životosprávu je vhodné vyzvracet se jedenkrát až dvakrát do měsíce, existují také výhrady. Toto by neměli praktikovat lidé, kteří jsou slabí na prsa, ti, kdo trpí snadným překrvením hlavy nebo častými bolestmi hlavy. Zvracení není k užitku, když je velmi chladno. Každé pravidlo má své výjimky, jak jsme ukázali.
Naše pokyny pro užívání slabých léků, z nichž jsme některé vyjmenovali, v čase, kdy zkušený lékař není na blízku, by se měly dodržovat pouze, je-li to nezbytně nutné. Ono i malé množství léků může ublížit. I lékař se v jejich dávkování může splést a předepsat je nepatřičně. Již Galén nám vysvětlil, že existují případy, kdy je pacientu přikázáno pít tolik vody, kolik jen chce, aby utišil svou žízeň. Následně se začne potit, jeho stolice se změkčí, horečky pominou a celkově vyzdraví. V jiných případech ale i jediný doušek vody vypitý v nevhodný čas způsobí ztrátu pacienta, anebo tento onemocní chronickými nemocemi, ze kterých se už nevyléčí. Všechny podmínky, za kterých je pití vody povoleno či zakázáno již byly vyjmenovány. A platí-li toto pro pití vody, o to více to platí v ostatních případech!
Jestliže jsou příznaky sporné a není jasné, zda pití vody povolit či zakázat, měl by se nemocný přeci jen napít, ale jen trochu, ne přes míru. Stejně tak, není-li jisté, jestli dát pacientu najíst nebo mu potravu zcela zakázat, je vhodné přidržet se lehké stravy. Z toho vyplývá, že v čase, kdy zkušený lékař není v dosahu, je pro životosprávu vhodné zachovat se v souladu s tím, na co jsou zvyklí zdraví lidé. Člověk by měl pojíst trochu z toho, na co je běžně zvyklý a tak, za pomoci stravy, se udržovat při síle. Doporučuje se hlavně lehká strava jako je slepičí polévka, masový vývar a žloutek naměkko uvařeného vajíčka. Nápoje se rovněž doporučují, ale jen pro ty, kdo je snesou a také těžší strava jako je slepičí maso a chléb.
Nikdy bychom neměli opomenout podporovat jídlem přírodní schopnost a schopnost psychickou pak libými vůněmi. Teplými jako je vůně muškátu, ambergris a bazalky při zimničních onemocněních a (chladnými) jako je vůně růží, vodní lilie, myrthy a fialky při horečnatých neduzích. Vitální schopnost máme podporovat za pomoci zvuků hudebních nástrojů a tím, že pacienta potěšíme veselými novinkami, které ho povzbudí a dají jeho srdci pookřát. Dále tím, že mu vyprávíme zábavné příběhy, a vůbec přítomností někoho, koho má rád. Všechno toto je třeba učinit při každé nemoci, když není na blízku lékař, který by se ujal pacienta, jak je třeba.
Lékaři vždy upozorňovali na to, aby se nepřistupovalo k lékům, je-li možné nemocnému pomoci jen vhodně volenou stravou. Jestliže není možné obejít se bez pomoci léků, měly by se nejprve aplikovat běžně užívané prostředky, jako jsou ty potraviny a poživatiny, které mají léčebný efekt. Jestliže už není možné přistoupit k léčbě bez skutečných léků, mělo by se začít s léky slabými. Jestliže tyto postačí, pak je to dobré. Jestliže ne, pak je třeba se uchýlit k lékům se silnějším účinkem. Stačí-li k léčbě lék jednoduchý, neměli bychom předepisovat léky, jež obsahují více komponentů. A je-li potřeba aplikovat lék složený z více přísad, pak máme nejprve volit ten, který obsahuje málo složek. K velmi složitým léků, bychom se měli uchýlit jen v případech, kdy je to nezbytně nutné. A je-li toto zásada, kterou dodržují zkušení lékaři, neměla by o to více platit, když lékař není na blízku? Skutečně je navýsost vhodné, aby byl při léčbě zachován zdravý rozum a nesahali jsme po silných lécích anebo po příliš složitých. Naopak, máme se spokojit s tím, co je běžné pro odlehčenou životosprávu.
V tomto rozsahu jsem měl v úmyslu se vyjádřit k tomuto tématu.

KAPITOLA  TŘETÍ

O životosprávě pro našeho pána v souvislosti se symptomy, na které si stěžuje.

	Lékaři se shodují na tom, že pro zdravou životosprávu je nejdůležitější, aby stolice byla měkká. Jakmile je stolice suchá, anebo je-li zadržována, začínají se uvolňovat velmi nebezpečné výpary, které stoupají k srdci a mozku. Ty posléze kazí šťávy, narušují pneuma, způsobují melancholii, zlé myšlenky, otupění a nechuť k činnostem a zabraňují odchodu neztrávených zbytků. Proto je nanejvýš vhodné udržovat stolici měkkou.
	Abú Marwán ibn Zuhr, kéž jej Bůh požehná, říkával, že nejlepší prostředek pro udržení měkké stolice je odvar z rebarbory a tamarindovníku. Avšak to, co ponížený služebník považuje za nejlepší pro změkčení a uvolnění stolice při zácpě, s přihlédnutím k tomu, co ví o povaze našeho pána, je masový vývar s citronem připravený z tučné slepice, velké dávky safloru, cukru, citronové šťávy a řepy i s vodou, ve které se vařila. Nadto by se nemělo v čase jídla opomenout na kořeněné rostliny v ječmenné omáčce a před jídlem ještě na dobrý olivový olej. Poté si náš pán může dopřát jakékoli jídlo. Na závěr by měl pojíst kdouli, hrušku, jablko nebo granátové jablko se semeny. Mezi ty rostliny, které by měl jíst jako první, patří řepa, orach, špenát, nebo amaranthus blitum, cokoli má k dispozici, okořeněné, s kvalitním olivovým olejem a ječmennou omáčkou. Jestliže je nutné použít k uvolnění stolice léky, pak je vhodné vzít trochu dobré rebarbory a nakrájet ji, potom unci tamarindovníku očišťeného a zbaveného semen, co nejvíce nadrobno nakrájeného a ponořit je do libry a půl horké vody a celou noc vařit na prudkém ohni. Ráno nechat překapat přes tři unce jemného růžového sirupu. Tento lék by měl být brán zrána a v následujících šesti hodinách by se nemělo nic jíst.
	Jestliže je stolice mimořádně tuhá, není jiné možnosti než ordinovat lék z cassii fistuly. Připravíme ho tímto způsobem. Vem čtyři dramy volího jazyka, po třech dramech očišťěné a rozdrcené lékořice, dívčích vlasů, semínka z barberry, pět dramů semen ibišku a jsou-li k dispozici čerstvé růže, pak sedm rostlin a sedm zrnek fenyklu. Ponoř vše do libry a půl horké vody na den a noc, vař, míchej a přefiltruj přes dvacet dramů cassii fistuly, čtyři dramy mandlového oleje a dvě unce cukru. (Náš pán) by měl tento lék vzít a trpělivě vyčkat účinky jeho působení. Po celé procedůře se doporučuje začít jídlo vařeným kohoutem. Jestliže právě není období čerstvých růží, pak má být přípravek přefiltrován přes tři unce jemného růžového sirupu.
	Potvrzuji, že má pravdu ten, kdo uvažuje nad tímto pojednáním a ptá se, proč při přípravě projímadla předepisujeme semena z barberry, která ucpávají. Avšak měl by vědět, že semena z barberry účinkují preventivně proti bolestem, které způsobuje cassia fistula a že napomáhají střevům tak, aby se neobjevily křeče. Takto jsme byli poučeni od dávných znalců umění (lékařského).
	Lékaři popsali sirup z oxymelu růží jakožto projímadlo. Náš pán by jej měl mít k dispozici a měl by jej brát ke změkčení stolice v čase velkých veder. Zde je jeho popis: vezmi libru velmi trpkého viného octa, namoč do něj sto okvětních lístků čerstvých rúží a postav ho na celý den na slunce. Na druhý den ráno růže sceď a do octa ponoř nové, jak je uvedeno výše a pokračuj tak dále po dobu čtyřiceti dnů. Poté vem tento ocet a zahusti ho v sirup, libru cukru do tří uncí octa.
	Ibn Zuhr připravil velmi dobrý sirup z oxymelu rybízu. Náš pán by jej měl příležitostně užívat v létě. Jeho popis je tento: vem černý rybíz, zbav jej semínek a namoč ho půl libry do libry octa a nechej odstát dva dny. Potom jej postav na oheň a prudce povař, přefiltruj a ocet zahusti oxymelem. Tato směs byla vskutku připravena po pečlivé úvaze, neboť ocet zamezuje tvorbě hlenu a nebývalou silou zabraňuje hnití šťáv. Je to velmi jemná látka, která chladí temperament. Proto je tento oxymel účinný při všech horečkách. Přesto však vinný ocet velmi ubližuje játrům, poškozuje je, zbavuje je živin a bělí krev. Galén dostatečně objasnil, že zdraví člověka spočívá ve zdraví jeho jater a vinný ocet je oslabuje. Rybíz je věrný přítel jater. Dodává jim živiny, posiluje je, (správně) zbarvuje krev a umožňuje dozrávání šťáv. Nicméně však plodí teplo a mnoho rybízu může zanítit krev. Tedy, jestliže je tento sirup složen z vinného octa a rybízu, tak jak jej onen vznešený muž připravil, máme užitek jak z octa, protože se vyhneme poškození jater, a máme užitek i z rybízu, protože se tak zamezí tvorbě tepla. Jedná se o výjimečný sirup a měl by být připraven.
	Služebník se domnívá, že je vhodné pro našeho pána připravit dva sirupy a medový lektvar v souvislosti se vzpomínanými symptomy. První z těchto sirupů ať je užíván pravidelně, v každém ročním období. Pročišťuje krev, odstraňuje z ní kalné usazeniny a zbavuje ji výparů z černé žluči, rozjasňuje mysl, obveseluje, rozšiřuje hrudník, zbavuje sklíčenosti a úzkosti, která je s ní spojena. Popis přípravku je tento: vem libru čerstvých okvětních lístků růží, půl libry volího jazyka, dvě unce levandule stoechas, surové hedvábí, po jedné unci nasekaných semen fumitory a citronové kůry. Na celý den a noc vše ponoř do šesti liber horké vody, potom vše dobře povař, rozdrť a proceď. Přidej šest liber sirupu z divokého šťovíku a na mírném ohni vař až do té doby, než celá směs zhoustne na sirup. Přidej čtvrt miskalu koření, které se jmenuje Irácké pižmo. Služebník shledal, že tento sirup nemá sobě rovného co se obveselení a posílení srdce a jeho rytmu týče. Tento sirup je mírný, ani nezahřívá ani neochlazue, a proto se může užívat v každém ročním období. Dvě až tři unce by se měly užívat rozpuštěné ve studené vodě v létě a v horké vodě v zimě.
	Druhý sirup, který se služebník rozhodl připravit, je určen k důkladnému změkčení a vypuzení stolice. K vypuzení může dojít dvakrát až třikrát za sebou podle způsobu přípravy. (Tento sirup) posiluje vylučovací schopnost žaludku a střev, snadno vypuzuje hlen, černou i žlutou žluč a nepoškozuje zažívací trakt. Měly by se ho užívat tři až čtyři unce rozpuštěné v horké vodě, ve které byl povařen anýz. Neměl by se ale užívat pravidelně, ale pouze tehdy, kdy je potřeba zbavit se zadržovaných zbytků. Jestliže ho náš pán bude užívat jednou týdně, posilní svá střeva a zbaví je jejich vlastnosti vysušovat a zadržovat stolici. Stolice se změkčí a bude opět normální. Jeho popis je tento: vem po dvou uncích zcela očišťeného polipodia a nasekaných a rozdrcených pistácií, po jedné unci senny mecké a volího jazyka, po půl unci nasekané lékořice a nasekaného stonku ibišku, hrst zeleného fenyklu a dvacet čerstvých růží. Na den a noc vše ponoř do čtyř liber horké vody, na druhý den ráno povař, zamíchej a přeceď přes třicet dramů očištěné cassii fistuly prosycené půl uncí mandlového oleje, přeceď a odstav. Potom vem po deseti dramech myrobalanů, nasekaného chebuliku, indiku a embliku. Myrobalany nakrájej a ponoř na den a noc do libry a půl prudce vařící vody. Nazítří ráno myrobalany řádně promíchej, přeceď a přidej do odstaveného odvaru z cassii fistuly. Smíchej obě tekutiny a vlej je do čtyř liber fialkového sirupu. Směs postav na mírný oheň a ponoř do ní váček z jemného plátna, do kterého jsi dal po dvou dramech nardu a pryskyřice a třech dramech nasekané rebarbory. Vymačkávej lžičkou obsah váčku až do té doby, co všechny léčebné látky z něj odejdou. Až směs dosáhne hustoty sirupu, odstav ji z ohně, přelij ji do hliněné nádoby a užívej ji, když je potřeba, jak jsme uvedli.
	Co se týče pročišťujícího léku, na který se služebník odvolával, jedná se o velký itrífal. Služebník jej už kdysi připravil pro někoho, kdo ho potřeboval. (Tento lék) vylepší trojí zažívání, obecně posílí všechny údy a srdce a žaludek zvláště. Zpomalí stárnutí, rozpouští hlen, zabraňuje parám stoupat do mozku, ostří všechny smysly a zbavuje je únavy, napomáhá při souloži a oblažuje duši. Jeho popis je tento: vem po jedné unci myrobalanů – chebuliku, indiku a belleriku a po dvou uncích embliku, citronové kůry, volího jazyka, květů levandule stoechas, po jedné unci kostu a zedoary (kurkumy); unci okvětních lístků červených růží; po půl unci semínek jasanu, divoké ředkve, asparágusu, mrkve a rocketu, dvou behenů, anýzu, pryskyřice a kůry balzamu; osminku uncekubely, kardamonu, hřebíčku, skořice, galingaly (alpinia officinarum), dlouhého pepře, zázvoru, nardu, doronikum a aloe; tři unce ořechů piňon. Suché složky léku rozetřete na prach a prosijte. Semena a ořechy piňon nadrobounko rozemelte, myrobalany důkladně rozetřete v půl libře mandlového nebo pistaciového oleje a celou směs je třeba promíchat a prohníst spolu se třemi librami julepu a půl librou včelího medu, ze kterého byla odstraněna pěna a přelít do velké nádoby. Množství, které se má užívat, se v chladném období pohybuje od čtyř dramů do půl unce rozpuštěné v horké vodě, ve které se vařil anýz. V teplém období ať je tento lék užíván v malém množství, jen na lžičku. Nemá se užívat v čase velkých veder. Ať už je brán kdykoli, nemá se užívat často, ale pouze jednou týdně.
	Toto jsou sirupy a medicíny, které by se, jak se služebník domnívá, měly vždy nacházet v pokladnici vzkvétajícího království al-Afdalova, kéž je Bůh ochraňuje a kéž prodlužuje život jeho krále.

	Našemu pánu, kéž Bůh prodlouží jeho dny, je známo, že psychická hnutí  vyvolávají tělesné změny, které jsou velké, očividné a každý je může rozpoznat. Jako jasný příklad můžeme uvést muže mohutné postavy, zvonivého hlasu a ruměnné tváře, který nečekaně obdržel zprávu, jež jej velmi zasáhla. Zpozoruješ, že zcela náhle se jeho barva změní, jas jeho tváře zmizí, držení jeho těla se zbortí, začne sýpat a, i když se snaží hlas pozvednout, nemůže. Ztratí sílu a často se z přemíry slabosti začne třást, jeho puls klesne, oči mu povadnou a víčka ztěžknou natolik, že se jimi dá jen ztěží hýbat, povrch jeho těla se ochladí a přestane mít chuť k jídlu. Příčina všech těchto projevů je ta, že přirozené teplo a krev se začnou stahovat dovnitř těla.
	Znám je také stav člověka bázlivého a úzkostlivého, člověka důvěřivého a sangvinika. A stejně tak stav poraženého a vítěze je dobře patrný. Poražený je natolik malomyslný, že si ani nevšímá věcí okolo sebe, a to proto, že jeho vizuální duch se oslabí a vyprchá. Kdežto ostrost vidění vítěze prudce vzrůstá, že se mu až zdá, jakoby přibývalo denního světla. Toto téma je tak známé, že není nutné se u něj pozdržet.
	Lékaři v tomto smyslu upozornili, že psychickým hnutím je třeba věnovat zájem a pozornost. Mají být udržována v rovnováze, ať už je člověk zdráv nebo nemocen a žádné jiné životosprávě nemá být dána přednost. Lékař má vynaložit veškeré úsilí na to, aby byl nemocný jakož i zdravý člověk stále co nejveselejší a aby byl zbaven těch psychických hnutí, která způsobují úzkost. Takto si totiž zdravý člověk své zdraví udrží. Tento přístup je také nejdůležitější při léčení nemocných, zvláště těch, kteří trpí psychickými nemocemi jako jsou těžká hypochondrie anebo chorobná melancholie, neboť ty jsou nutně doprovázeny pocity úzkosti. To je rovněž případ těch lidí, kteří jsou sklíčeni žalem a obsesemi  či stiženi hrůzou z něčeho, čeho není přirozené se bát, anebo nepociťují radost z toho, z čeho je přirozené se radovat. Ve všech těchto případech bude zkušený lékař při nápravě stavu pacienta postupovat tak, že nejprve odstraní tyto (zhoubné) vášně. Nicméně však každý lékař, nakolik je opravdovým lékařem, by neměl léčbu těchto vášní zakládat výhradně na racionálním přístupu, vždyť je pravdou, že této ctnosti se dosahuje za pomoci praktické filosofie a z ponaučení a zákazů Zákona.
	A tak jako filosofové sepsali pojednání o různých vědách, napsali také mnoho knih o nápravě mravů a o vědě, která se zabývá psýché. To proto, aby se tato stala ctnostnou a aby z ní vycházelo jen dobré konání. Vyslovují se ostře proti nedokonalosti mravů a učí, jak je vyhánět z duše každého, kdo je v sobě má, dokud všechny tyto sklony k hanebným činům nezmizí. Stejně tak naučení Zákona, jeho zákazy a příkazy předané proroky, mír s nimi, a jejich následovníky a následování jejich cest, napraví predispozice duše, dokud se tato nestane ctnostnou a budou z ní pramenit jen dobré činy. Shledáváš, že tyto vášně mají silný dopad jen na ty osoby, které nejsou vzdělány v morální filosofii či v ponaučeních a zákazech Zákona, jako jsou děti, ženy a hlupáci. Tito, pro přílišnou jemnost jejich ducha, jsou nerozhodní a bojácní. Jestliže se jim přihodí nějaké neštěstí, či přijde-li na ně nějaká pohroma, jejich žal je obrovský, pláčí a vzlykají, políčkují se anebo bijí v prsa. Často je jejich utrpení tak velké, že z něj někteří umírají, buď náhle anebo po čase, a to vše ze žalu a bolesti, které je postihly. A stejně tak, jestliže jsou tito lidé zahrnuti něčím dobrým z toho, co jim svět dopřeje, jejich radost je obrovská a z nedostatku znalostí nauky o psýché se domnívají, že jim bylo dopřáno něco velmi dobrého. Jejich domýšlivost vzroste a jejich radost je nepřiměřená tomu, co ve skutečnost získali. Jsou tím silně zasaženi, smějí se a jásají jako smyslů zbaveni až do té míry, že někteří z nich umírají z přemíry radosti. To proto, že se jejich duch odloučí právě díky oné velké síle, jakou přilnuly k oněm vnějším věcem, jak poznamenal Galén. Příčinou toho všeho je slabost ducha a neznalost pravé podstaty věcí.
	Avšak lidé, kteří znají morální filosofii anebo ponaučení a zákazy Zákona, jsou pevné mysli a jsou skutečně silní. Jejich psýché se nemění a podléhá vnějším vlivům jen ve velmi malé míře. Čím více je člověk znalý, tím méně pociťuje rozrušení v obou těchto stavech, mám na mysli stav štěstí a stav protivenství. Tedy, jestliže získá něco velmi dobrého ze všeho, co mu svět nabízí, a tato dobra nazývají filosofové domnělými dobry, není tím zasažen a toto dobro nezveličuje. A stejně tak, je-li stižen nějakým velkým neštěstím, a tato zla nazývají filosofové domnělými zly, není ani zděšen ani sklíčen a situaci snáší s klidem.
	Tato duševní schopnost se u člověka bude vyvíjet díky uvažování o pravé podstatě věcí a díky poznání (pravé) povahy skutečnosti. Protože i to největší dobro světa, i kdyby trvalo celý lidský život, je nicotné a pomíjivé a co z něj může mít člověk, který musí zemřít tak jako ostatní zvířata? A stejně tak, porovnáme-li největší protivenství světa se smrtí, před kterou není úniku, každé takové zlo je v porovnání se smrtí bez pochyby nicotné. Každý by měl zmírnit své reakce vůči takovému zlu, protože je pořád lepší než to, před čím není úniku.
	Filosofové pravdivě nazvali dobra tohoto světa a jeho zla domnělými dobry a zly, protože se často stává, že se o něčem domníváme, že je to dobré, ale ve skutečnosti je to zlé a stává se také, že si o něčem myslíme, že je to zlé, ale ve skutečnosti je to dobré. Vždyť jak často pozorujeme, že bohatství, ke kterému nějaký člověk přišel či marné vlastnictví, se stalo příčinou zkázy jeho těla, nakažení jeho duše morálními nectnostmi, zkrácení jeho života, vzdálení od Nejvyššího a jeho odcizení od Stvořitele? Vždyť co jiného z toho plyne než věčné neštěstí? A jak často jsme svědky toho, že ta skutečnost, že člověk byl zbaven bohatství a přišel o hmotné statky, se stala příčinou zlepšení jeho tělesného stavu, ověnčení jeho duše morálními ctnostmi, prodloužení jeho života a přiblížení ke Stvořiteli a návratu k Jeho uctívání? Vždyť v tom spočívá jeho věčné štěstí. To, co služebník vzpomenul o prodloužení a zkrácení života, bylo vzpomenuto s názorem lékařů, filosofů a některých znalců Zákona, kteří žili před nástupem Islámu.
	Obecně platí, že to, co většina lidí považuje za dobrý osud, je ve skutečnosti neštěstím, a to, o čem si myslí, že je neštěstí, je ve skutečnosti štěstí. Záměrem přítomného pojednání však není pravdivě se k tomuto tématu vyslovit ani ho vysvětlit a vyučovat ho, neboť k němu již bylo řečeno mnoho. V průběhu dějin se každý vzdělaný národ, který se věnoval studiu věd, k tomuto tématu vyslovil. Služebník chtěl pouze těmito odkazy poukázat na žádoucí posilování psýché studiem knih o morálce, ponaučení a varování Zákona a komentářů učenců. Tak se psýché posilní a rozpozná pravdu jako pravdu a lež jako lež. Vášně ustoupí, obsedantní myšlenky zmizí a stejně tak i deprese. Psýché se bude cítit volně, ať se člověk ocitne v jakékoli situaci.
	Rozjímání je zde velmi dobré. Zbavuje chorobných myšlenek, úzkosti a zármutku. Tyto často pominou, jestliže člověk přemýšlí o následujícím. Jestliže někdo o něčem uvažuje a jeho myšlenky ho přivedou k zármutku, žalu, bolesti a povstane v něm neklid, může toho být dvojí příčina. Buď přemýšlí o něčem, co se už stalo, jako například že jej postihlo neštěstí a přišel o hmotné statky, nebo že mu zemřel někdo velmi blízký. Anebo přemýšlí o věcech, které teprve mohou nastat a bojí se jich, jako například, když uvažuje nad tím, co by se mohlo stát, kdyby na něj přišla nějaká pohroma. Vždyť z rozumového pozorování vyplývá, že úvahy nad tím, co už minulo, nemají žádnou cenu a že smutek a sklíčenost z toho, co se událo, zaměstnávají jen hlupáky. Není rozdílu mezi člověkem, který lituje bohatství, o které přišel a podobných věcí a někým, kdo se trápí proto, že je člověkem a ne andělem nebo hvězdou anebo podobnými myšlenkami, které jsou stejně nesmyslné.
	Co se týká posedlosti myšlenkami o tom, co by se mohlo stát v budoucnosti, které vedou k úzkosti a zoufalství, i těch je třeba se zbavit následující úvahou. Vše, co můžeme předjímat, se nachází v říši možností. Může to nastat, ale nemusí. Takový člověk, který se strachem a obavami očekává, co by se mohlo stát (špatného), by měl povznést svého ducha a doufat, a s takovou vírou může snad i obdržet pravý opak toho, co očekává. Mohou nastat obě možnosti: to, co předjímá i opak toho.
	V této kapitole služebník dostatečně pojednal o tom, o čem se domnívá, že bylo nutné říci k tomuto tématu.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Skládající se z oddílů ve formě rad, jež jsou užitečné obecně pro zdravé, ale zároveň vhodné i pro nemocné, a to kdykoli a kdekoli.

	Nejpřednější je věnovat pozornost kvalitě vzduchu, potom kvalitě vody a pak kvalitě potravin. To proto, že to, co lékaři nazývají pneuma, jsou jemné páry nacházející se v tělech živých bytostí. Jejich původ a převážná část substance pochází ze vzduchu vdechovaného zvenčí. Pára, která se nachází v krvi jater a žil z ní vycházejících, je nazývána přírodním duchem; pára, jež je v krvi srdce a srdečních cév, se nazývá životní duch; a pára, kterou nacházíme v mozkových dutinách, a která je z nich přenášena dutými nervy, je zvána psychickým duchem. Jejich původem a hlavní součástí jejich substance je vzduch vdechovaný zvenčí a jestliže je tento vzduch zkažený, zatuchlý nebo zamlžený, všechna pneuma se začnou měnit a způsobí opak toho, co je jim vlastní.
Galén řekl: vynalož veškeré úsilí na to, aby vzduch, který se dostává do těla vdechováním, byl v dokonalé rovnováze a aby byl zbaven veškerých nečistot.
Autor tvrdí: Čím jemnější je pneuma, tím více podléhá změnám vzduchu. Přírodní pneuma je hustější než pneuma životní a to je zase hustější než pneuma psychické. A mění-li se vzduch pomalu, bude i v psychickém pneumatu docházet k pomalým změnám. To proto shledáváme, že existuje mnoho lidí, u nichž zkaženost vzduchu zapříčiňuje poruchy činnosti psýché. Projevuje se u nich zvláště nechápavost, snížení rozumových schopností a oslabená paměť, a přitom činnost jejich příodního a životního pneumatu nevykazuje žádné změny.
Rozdíl mezi vzduchem ve městech a vzduchem na poušti a stepích je asi takový, jako je rozdíl mezi znečištěnými vodami plnými vírů a vodami jemnými a čistými. Ve městech, protože jsou v nich vysoké budovy, úzké ulice a v nich zůstávají pomeje a lidské výkaly, mrtvoly lidí a mršiny zvířat a zahnívající potraviny, se vzduch kazí, neproudí, ale točí se dokola, je dusný, plný mlhy a kouře. Podle toho se mění i pneuma a člověk ani nepocítí, co se s ním stalo. Nemáme-li v tomto směru na výběr, neboť jsme ve městech vyrostli a jsme na ně zvyklí, měli bychom si alespoň vybrat taková, jež mají otevřené horizonty, a to hlavně na sever a na východ, ta, která se nacházejí vysoko v kopcích anebo v horách a jsou v nich stromy i zdroje vody.  Nemáš-li na výběr a nemůžeš-li se z města odstěhovat, snaž se alespoň bydlet na jeho severním či východním okraji. Člověk by měl pobývat ve vysokém domě s prostorným dvorem, kam může proudit severní vítr a kam svítí slunce. Protože slunce pročišťuje, vysušuje a zjemňuje zatuchlý vzduch. Měli bychom si dát tu práci a umístit toalety co nejdále od míst, kde přebýváme, a také bychom se měli snažit pročišťovat a vysušovat vzduch kvalitními aromatickými rostlinami, parami a vykuřovadly podle toho, jak se vzduch mění. To je základ, se kterým by měl být obeznámen každý, kdo chce pečovat o své tělo a psýché.
I když jsi obezřetný a navýsost příčinlivý, drobné neduhy se v těle přesto vyskytnou. Například, někdy je stolice řidší a někdy tužší, anebo si někdo povšimne slabosti při zažívání, či jej trápí slabá bolest hlavy, anebo pociťuje nějakou bolest jinde v těle. Takových případů je mnoho. Buď opatrný a dávej si pozor, abys předčasně nebral léky. Nespěchej s braním medikamentů proto, aby sis ulehčil od drobného neduhu. Nejlepší z lékařů před tím varoval. Příroda si v takových případech sama poradí a není potřeba jí napomáhat léky. Člověk by měl raději dodržovat její zdravou životosprávu. Neboť, jestliže jsou při lehkém onemocnění hned užívány léky, dopouštíme se jedné ze dvou chyb. Buď aplikujeme špatné léky a stavíme se tak proti záměrům přírody, mateme ji a nemoc prohlubujeme. Anebo jsou aplikované léky správné, ale tím přírodě křížíme její přirozenou cestu, protože ji nutíme k pasivitě a přivykáme ji, aby působila pouze na základě pomoci zvenčí. Příkladem toho je chování muže, který přivykl své zvíře jezdit jen, když ho pobízí ostruhami a když ho nepobídne, zvíře se zastaví. Stejně tak můžeš pozorovat, že stolice oproti běžnému stavu trochu zřídla, aniž by se před tím životospráva změnila. Někdy to může trvat dva nebo tři dny, nepůsobí bolest a neodebírá síly. Jestliže se s léčbou spěchá a průjem se zastaví léky, příroda se vrátí ke svému působení za jejich pomoci. Často je toho příčinou přirozený pohyb vylučovací síly, která se snaží vyloučit, co má být vyloučeno a způsobí průjmy. Jestliže je toto správné konání potlačeno a poškozeno, a jestliže to, co má být vypuzeno, je zadržováno, mohou být způsobeny velké problémy. Někdy je příčinou průjmů slabost zadržovací síly a jestliže se ponechá v klidu, opět se probudí a zažívání se přirozeně navrátí ke správnému fungování. Jestliže je tato síla stimulována léky, kdykoli se oslabí, přivykne si na to a kdykoli bude opět oslabena, vyžádá si podporu zvenčí. Už bylo objasněno, že je správné raději žádné léky neordinovat.
Abú Nasr al-Farábí již v této souvislosti uvedl, že v lékařství, kormidelnictví a zemědělství získané výsledky nemusí nutně odpovídat vynaloženému úsilí. Vskutku, lékař může dělat, co chce a jak nejlépe to umí a nezapříčinit žádnou chybu, a rovněž tak i jeho pacient, a stejně kýženého cíle, jímž je vyléčení, nedosáhne. Příčina toho je zřejmá, neboť to, co zde působí, není lék sám, ale lék spolu s přírodou. Někdy příroda nedosáhne úspěchu, a to z několika důvodů, z nichž některé jsme v tomto pojednání již vzpomenuli. Stejně tak je tomu se zemědělcem, který jedná vhodně, a setba přesto nevzejde. A rovněž i námořník vede svou loď, jak nejlépe umí, vystaví ji podle nejlepších pravidel a na plavbu se vydá v příhodný čas, a přesto jeho loď ztroskotá. Příčinou toho všeho je, že na výsledcích se podílí dva činitelé. Někdy jeden z nich dělá, co je zapotřebí, ale druhý ve svém konání zcela pochybí. 
Budeme-li uvažovat nad obsahem předcházejícího odstavce, uvědomíme si, že někdy nemoc není vážná, příroda je silnější než ona, a tudíž ji dokáže sama překonat a začala již v tomto směru působit. Lékař se ale ve svém léčebném postupu mýlí a rovněž i pacient a přirozenému působení je zabráněno. To se stává často a všude.
V jednom ze svých traktátů má al-Rází výrok tohoto významu. Říká: jestliže se nemoc projevuje více než síla pacienta, lékařské umění zde nepomůže a jestliže je pacient silnější než nemoc, ani zde nemá lékař co na práci. Ale jsou-li vyrovnány, je zapotřebí lékaře, aby napomohl pacientovi nemoc překonat.
Autor říká: ze slov tohoto muže, jenž v lékařském umění dosáhl dokonalosti, si můžeme uvědomit, že kdybychom vzali v úvahu všechny nemoci, bez lékaře se můžeme obejít mnohem častěji, než když jeho pomoc potřebujeme. A to ani je-li vynikajícím znalcem, ví, jak přírodě napomoci, nikterak ji neplete a nesvádí ji z jejích vlastních cest.
Pečliví lékaři se často dopouštějí závažných chyb a nemocný přesto nezemře, ale uzdraví se. Několikrát jsem viděl, jak kdosi aplikoval silný klystýr pacientovi, který nepotřeboval ani slabé projímadlo. Několik dní silně krvácel z konečníku, zvracel, ale pak se uzdravil. Také jsem viděl někoho, jak pouští žilou pacientovi s nemocí zažívání a o slabosti jeho žaludku nevěděl. To nemocného skolilo, jeho síla se vytrácela a nemoc se tím prodloužila a stala se vážnou. Přesto se nakonec uzdravil. Nicméně, o tom lidé neuvažují a předpokládají, že lékařovy omyly nepůsobí velké škody. Říkají, že jestliže se lékař dopustí závažného omylu a pacient nezemře, o to méně může pochybit v předepisování množství jídla či v odměřování lehkých lektvarů. Není tomu tak, ale spíše se předcházející příklady podobají těm, co následují. Na vlastní oči můžeš vidět lidi, kteří mají uťaté ruce až u ramen a nohy až u kolen, kteří mají vypíchnuté oči anebo v boji utržili hluboké sečné rány v dutině břišní, a přesto neumírají, ale žijí tak, jak si to Bůh přeje. A naopak, vidíš, že někdo se píchne jehlou nebo trnem a ten propíchne některý z jeho nervů, dostane záchvaty a zemře. Tak je to i s omyly lékařů. Někdy se dopustí závažné chyby, ale pacient se uzdraví a někdy předpokládají, že se jedná o úplnou drobnost a tato drobnost se stane příčinou pacientovy smrti. K tomuto závěru dojde každý, kdo přemýšlí.
Je známo, že všichni předpokládají, že v tak obyčejných věcech jako je běžné jídlo a pití, umývání se ve studené vodě, když jsme na to zvyklí, anebo v braní koupele, nespočívá pro nemocného žádné velké nebezpečí, i kdyby jedl nevhodně či v nevhodný čas. Tak tomu ale není. Galén nám vysvětlil, že mezi lidmi, kteří trpí horečkou, najdeme takové, u nichž pití studené vody zapříčiní zvýšení množství šťáv, a ty jen horečku stupňují, a pacient zemře. Pro jiné je však chladná voda lékem. Změkčuje stolici, snižuje horečku a nemocný se uzdraví, ale je-li mu odňata, umírá. Stejně tak mezi těmi, kdo mají horečku, nacházíme ty, kteří, dají-li si studenou koupel, uzdraví se, ale jiné to zabíjí. To samé platí pro jídlo. Upřeme-li je nemocnému, někdy je to příčinou jeho uzdravení někdy smrti.
Pravidla, která platí v těchto záležitostech a podmínky, za nichž by se některá z těchto konání měla povolit anebo zakázat, byly již představeny, vysvětleny a ukázány i s jejich příčinami. Pro každého, kdo je náležitě inteligentní, je snadné toto vše pochopit z knih, avšak je nadmíru obtížné, a to i pro zkušeného znalce, umět tuto teorii aplikovat na konkrétní případ, jakým je zbavování šťáv. Pro ty, kdo neznají základy lékařského umění a pro ignoranty, je všechno snadné a vůbec nevidí, že nemoci vyžadují studium.
V jednom ze svých traktátů al-Rází uvedl: lékařství je umění, jemuž se dá naučit. Lidé bezcenní se jím chlubí, ale jen znalí lékaři vědí, jak je jeho zvládnutí obtížné. 
Autor říká: na téma tohoto al-Rázího výroku už Galén sepsal mnoho knih a uvádí, že chytráci si o tomto umění myslí, že je snadné a podceňují je, zatímco Hippokratés je shledává velmi pracným a doceňuje ho. Nechť ten, kdo čte má slova, nepředpokládá, že to platí jen o medicíně. Když uvažuješ o všech vědách – přírodních, deduktivních nebo teologických -, dojdeš ke stejnému závěru. Čím více člověk proniká do některé z věd, jeho úvahy se stávají přesnějšími, povstávají v něm pochyby a každý problém se pro něj stává obtížnějším a on je ve svých úvahách obezřetnější a v odpovědích váhavější. Čím hloupější je člověk, tím více považuje obtížné věci za snadné a o věcech vzdálených si myslí, že jsou blízko. Žvaní nesmysly, je nadutý a spěchá odpovědět na to, o čem neví, že o tom nic neví.
Vrátím se ke svému tématu a řeknu, že už Galén vzpomenul to, co já jsem řekl, a sice že poznamenal, že lékařské umění je snadno pochopitelné pro lidi inteligentní, ale že v jeho praktikování spočívá mnoho obtíží. Jeho výrok je následující: snadno se řekne, že je správné namazat ráno starce olejem a pomasírovat jej, avšak správně to vykonat je jedna z nejobtížnějších věcí.
Autor říká: Zvažujte, ó vy, kdož jste nestranní! Jestliže je pro Galéna potření olejem a masírování jedním z nejobtížnějších témat jeho praxe, rozumí se v jejím konkrétním uskutečnění, a stejně tomu je i s pitím vody a se zakázáním ji pít, jak jsme již vysvětlili, pak ještě mnohem obtížnější bude pouštění žilou, aplikování projímadel jako jsou dužiny kolokvinty, výtažky z okurek a dvou čemeřic, klystýry z kastorea a opoponaxu, vypalování, propichování lancetou a amputace. Tak, je to pro lékaře snadné nebo obtížné?
Ibn Zuhr v jedné ze svých prospěšných a známých knih řekl: nikdy jsem neaplikoval takový projímací lektvar, na kterém bych úporně nepracoval několik dní předem a potom.
Je známo, jaký je vztah všech lidí k pohlavnímu styku. A sice, že nikdo ho nevyužívá ani ke správné životosprávě ani ke plození potomstva, ale výhradně pro vlastní potěšení. Jsou v tomto ohledu žádostiví, dokud se neunaví, a to stále a při každé příležitosti. To je zjevné těm, kdo vědí, že koitus škodí každému s výjimkou několika málo těch, jejichž povaha je taková, že jim nepříliš častý styk neubližuje. Lidé se liší jen v tom, jak moc jim pohlavní styk může škodit. Existují takoví, jimž škodí velmi a jiní, jimž ubližuje jen trochu. Jeho neblahé účinky na mladé lidi, jež mají vlhkou povahu, jsou malé. Starcům, lidem v rekonvalescenci a těm, kdo mají suchou povahu, škodí velmi. Viděli jsme mezi těmi, kdo se zotavovali z nemoci a měli pohlavní styk ty, kteří ještě ten samý den zemřeli, anebo upadli do bezvědomí, vrátila se jim horečka a zemřeli do několika dní. Obecně řečeno, je to zhoubný akt pro nemocné a rekonvalescenty a velmi škodí lidem starým a těm se suchou povahou. Pro každého je velmi nevhodné mít styk před tím, než je potrava v žaludku ztrávena, nebo když má hlad či žízeň, nebo když je opilý anebo těsně po koupeli, po tělesných cvičeních anebo před nimi, den před pouštěním žilou anebo den poté. Kdokoli si chce zachovat své zdraví, měl by své myšlenky od koitu odvracet, jak jen může.
Pití (vína) má při dodržování vhodného množství mnoho blahodárných účinků, neboť je důležitým činitelem při zachování zdraví a při léčení mnoha nemocí. Způsob, jakým se ho všichni zhošťují, je dobře znám. Jejich cílem není nic jiného než opilost, a ta každému škodí. Mýlí se ten, kdo předpokládá, že opít se jednou za měsíc, je žádoucí, neboť stav opilosti způsobuje zahnívání a ztěžknutí těla, tvláště mozku. Malé množství (vína) je prospěšné a má být konzumováno poté, co potrava opustila žaludek. Nezletilci by ho pít neměli, protože je pro ně velmi škodlivé. Poškozuje jejich těla i duše. Již Galén řekl, že mládež by ho neměla pít vůbec, výjimečně jen po třech šabatech, které jsou jednou za dvacet jedna let. Čím je člověk starší, tím je pro něj víno prospěšnější. Staří ho potřebují nejvíce.
Lázeň je pro správnou životosprávu a pro léčení neduhů velmi důležitá. Lékaři nemocným lázeň předepisují podle druhu nemoci, ročního období a individuálních odlišností. Řekli, že z hlediska správné životosprávy je vhodné chodit do lázně jedenkrát za deset dní. Poznamenali také, že každodenní lázeň ničí tělesné šťávy. To platí pro toho, kdo v lázni otálí, a komu se tak odplaví všecek jeho pot. Pro toho ale, kdo do lázně vstupuje a nesetrvává v ní dlouho, umyje se a vychází, je i každodenní koupel prospěšná, a to zvláště pro lidi staré a ty se suchou povahou. Není vhodné brát koupel před tím, než potrava opustí žaludek. Pro každého je dobré, aby do lázně vcházel poté, co se jeho žaludek vyprázdní a předtím, než pocítí hlad. Ale má-li už hlad, není to vhodné; jen pro ty, kdo chtějí zhubnout. Koupel se má brát takto: člověk by se měl nejprve spotit a pot utřít čistou utěrkou ze lnu. Jak se potí, měl by se ručníkem utírat do té doby, než tento zvlhne. Pak by si měl pokožku vyčistit, řádně ji vydrhnout a omýt natolik horkou vodou, aby se z ní kůže nesvraštila. Poté by měl postupně snižovat teplotu vody, až se nakonec bude mýt ve vodě vlažné, téměř chladné, ale ne příliš, aby se netřásl zimou. Pak by měl sestoupit do lázně o stejné teplotě. Avšak ten, kdo si přeje zhubnout, by měl používat vodu tak horkou, jak jen vydrží.
Co se hlavy týče, nikdy není vhodné ji mýt ve vodě studené nebo vlažné, ale pouze ve vodě, která je natolik horká, že má člověk pocit, že ho z ní pálí kůže na hlavě. Je pravdou, že studená voda posiluje mozek, zadržuje jeho přebytky a zmrazuje je. Ale všechny nervy, protože vycházejí z mozku, se jí ochladí a pohyb začne činit potíže. Někdy se může objevit i částečné ochrnutí úst anebo náhlé křeče. Člověk by si na to měl dát velký pozor. Také vlažná voda mozek ochlazuje a zjemňuje, a proto jsou všechny pohyby a smysly oslabeny. Ale velmi teplá voda mozkovou hmotu posiluje, umenšuje její přebytky, zvyšuje tělesnou teplotu a posiluje jak tělesné pohyby tak i smysly.
Po vyjítí z koupele je vhodné se prospat. Galén řekl: proto, aby dozrálo to, co dozrát má, a aby se vyřešilo to, co se má vyřešit. Soudím, že nic není lepšího než spánek po koupeli. Avšak spát v lázni je velmi špatné. Někdy to může vyvolat bezvědomí. To pramení z nepoměru mezi spánkem a teplotou lázně. Horká koupel způsobuje, že se přirozené teplo nahrnuje k povrchu těla, zatímco spánek si žádá návrat tohoto tepla dovnitř těla.
Každý by si měl dát velký pozor na to, aby bezprostředně po koupeli nepil studenou vodu. Galén vzpomenul ty, kdo studenou vodu pili poté, co vyšli z lázně. Jejich ledviny se okamžitě podchladily a zvodnatěly. Člověk by měl proto žízni vzdorovat do té doby, než se jeho tělo ochladí a než z jeho údů odejde teplo načerpané při koupeli. Potom se může vody napít. Jestliže je žízeň natolik silná, že to nemůže vydržet, měl by nejprve ohřát vodu se sirupem z citronové kůry nebo z pryskyřice anebo se sirupem z růžových poupat a až potom se napít. Stejně tak pití vývaru ze semen granátových jablek a muškátového cukru, aloe a hřebíčku po koupeli neškodí. A jestliže člověk po koupeli posečká, než horkost získaná lázní v jeho těle pomine, a potom se napije, bude to pro něj prospěšné. Tím rozumím onen vývar a dříve vzpomenuté nápoje.
Lidé často zanedbávají rýmy, protože nevědí, co z nich může povstat. To, co po nich následuje nejčastěji, jsou buď katary, jestliže rýma sestoupí do nosu, anebo ochraptění a kašel, jestliže sestoupí do průdušnice. Mojí radou je být opatrný a varovat se rýmy v zimě i v létě; nosit turban v lázni když je teplo. Stále chránit hlavu před velkou zimou, která rýmu způsobuje ale i intenzivním horkem, protože to rozpouští sražené přebytky, které se nacházejí v mozku, a ty pak sestupují. Toto jsou rýmy z horka.
Všechny rýmy z horka i ze zimy se často vlévají do plicních laloků a naráz je zaplní, protože sestupující šťávy je mnoho a přijímající prostředí je slabé. Vypuzující síla je natolik oslabena, že se šťáv nedokáže zbavit vykašláváním a člověk se dusí a umírá, anebo se u něj vyvine ortopnea. Jindy šťávy sestupují do žaludku a způsobují sliznatost střev. Tato onemocnění se těžko léčí. Anebo někdy sestupují do některého z kloubů a způsobují v něm bolesti. Mohou také sestoupit do některého z vnitřních orgánů anebo jeho dutin a způsobit jejich zduření, zánět pohrudnice (pleuritida), zápal plic, zduření jater, zduření žaludku anebo jiného z údů. Právě z tohoto důvodu je třeba se mít před rýmou na pozoru.
Ochrana proti rýmám spočívá v tom, že se hlava nebude vystavovat ani velkým vedrům ani velkému chladu, jak jsme již vysvětlili; v tom, že je třeba se vyvarovat jezení toho, co hlavu ucpává, jako je mléko a zrna, která nadouvají – hrachor (vikev) a hrách; v tom, že se nebude po jídle spát, zvláště v noci ne; v tom, že se nebudou konzumovat alkoholické nápoje ani v malém množství, které by byť jen nepatrně pozměnilo rozum člověka; a v tom, že se mozek bude posilovat čicháním vonných látek a koření přiměřených povaze člověka a ročnímu období. Mezi prostředky, které mozek posilují, patří hřebíček rozemletý na prášek a v zimě nanášený do vlasů a také pomazávání hlavy kořeněným olejem ze semínek beny (moringa oleigera) v zimě mozek utužuje. Ale v čase velkých veder by si měl člověk hlavu smáčet v růžové vodě s al-nasrín a poprášit ji zcela rozdrceným malým muškátovým oříškem.
Pro kohokoli, kdykoli a kdekoli je nevhodné, aby jedl potraviny, které se začaly kazit, byť i jen v nepatrné míře, aby pil vodu kalnou, vodu, která má jinou vůni, anebo je vlažná, anebo cokoli, co zapáchá, jako je nekvašený chléb, šťáva z rybího masa, rosol ze slaných ryb, chalát a jim podobné. Toto jsou zdroje horeček a působí jako jedy. Nejlepší z lékařů varovali před požíváním jídla odstaveného přes noc, anebo masa přes noc odloženého, neboť hnití už započalo, i když to ještě není smyslům zjevné.
Člověk by se měl snažit pojíst něco ze sladkého jídla, protože sladké vyživuje, jak pravil Galén. Stejně tak by měl člověk pít vodu, která je sladší, průzračnější a chladnější. Když si někdo sladké oškliví, měl by si jídlo dochutit přidáním něčeho kyselého nebo něčeho, čeho chuť je zřetelně slaná nebo stahující, jako jsou jídla vařená spolu s ovocným nebo vinným octem, citronem, ječmennou omáčkou, rujem (škumpou), kdoulemi či semeny granátových jablíček. Tato jídla, ačkoli postrádají přednosti jídel sladkých a jejich výživná hodnota není velká, jsou prospěšná. Především, lidé si je neoškliví. Potom, některé z nich rozpouštějí hlen v žaludku a podporují chuť k jídlu, tak třeba nakládané pokrmy; některé vzdorují zahnívání a oddalují je, jako jídla obsahující vinný ocet a citronovou vodu, a některé posilují žaludek a uzavírají jeho ústí, jako ty, co jsou vařeny spolu s rujem, semeny granátových jablíček, kdoulemi nebo ovocným octem. Měli bychom se na ně spolehnout, jak jen můžeme.
Zvyk je při udržování zdraví a při léčení neduhů základem. Pro člověka je nevhodné, aby se naráz zbavil svých zdravých návyků týkajících se jídla, pití, soulože, lázně či cvičení. Co se těchto činností týče, jsou-li zaužívány, měly by se dodržovat. I když je zaužívaná aktivita v protikladu s principy medicíny, člověk by se od ní měl odklánět k tomu, co tyto zásady doporučují, pouze postupně a během dlouhého času tak, aby nepocítil změnu. Jestliže někdo naráz změní všechny své zvyky, nutně z toho onemocní. Nemocní by vůbec neměli měnit své zvyky, to znamená, že by v době nemoci neměli uspěchat změnu svých zvyklostí, a to ani změnu k lepšímu ne.
Je známo, že existují zvířata, jejichž maso má takovou povahu, která se výživě člověka protiví, jako je maso vlka nebo lišky a jiná, která jsou prospěšná, jako je maso ovcí. Toto pravidlo platí i pro jejich kožešiny a (jejich) oblékání. Pro člověka jsou nejvhodnější obleky z ovčí kůže a nejnebezpečnější jsou pro něj oděvy z liščích kožešin. To jsou slova nejvýznačnějšího mezi vzpomínanými lékaři a je to pravda. A tak také služebník zpozoroval, že oděv zvaný qartás je hodný odsouzení. Veverčí kůže je lékaři velmi chválena. Poznamenali také, že šaty podšité kočičí kůží způsobují nevolnost a jsou cítit kočičím pachem. Proto doporučovali takovým oděvům a pachům se vyhýbat a zároveň doporučovali držet si v domě holuby a čichat jejich pach. To, jak pravili, chrání před všemi nervovými nemocemi jako jsou hemiflegie, zkřivení obličeje, křeče, třasavka a jim podobné. Kdo chová holuby, bude toho všeho ušetřen, ovšem za předpokladu, že se varuje před jejich trusem a nedovolí, aby se nahromadil, protože způsobuje zahnívání vzduchu a kazí jej. Stejně tak jídlo připravené z mladého opeřeného holuba je lékem na nemoci  nervů.
Nejlepší ze zvěřiny je gazelí maso; a také dobrý je králík. Jejich dobré vlastnosti jsou ověřeny zkušeností, to znamená, že pojídání jeho mozku je dobré na třasavku a nervové nemoci. Králičí kůže hodně zahřívá a je prospěšná při léčení nemocí nervů, zvláště ve stáří. Divoký osel má tu vynikající vlastnost, že posiluje zrak, jak dokládá zkušenost. Pojídání jeho masa a vystavení očí páře při jeho vaření posiluje zrak a činí duté nervy průchozími. Časté upřené hledění do očí divokého osla zrak utužuje a napravuje jeho chyby. To bylo zkušeností prokázáno.
Toto je míra toho, co služebník sepsal pro potřeby našeho pána, kéž Bůh prodlouží dny jeho vlády navěky.

Kéž Nejvyšší prodlouží dny našeho pána,
Upevní jeho zdraví a zajistí mu naplnění na obou světech,
Tak jako i on projevuje svým služebníkům a poddaným
Svou náklonnost a štědrost
Skrze svou laskavost a velkodušnost.

Budiž vzdán dík Bohu, Pánu obou světů.

1 dram = 1,77 gr
1 unce = 28,34 gr
1 libra = 453,59 gr